![](https://ukrijm.cz/wp-content/uploads/2024/06/Комплексна-підтримка-батьків-7.jpg)
До вашої уваги представляємо запис четвертої лекції у проєкті “Комплексна підтримка батьків”, який проводять Український центр у співпраці з ЮНІСЕФ та Центром для іноземців JMK. Лектор: Олена Коссе – дипломований психолог, гештальт-терапевт, супервізор. Більше 23 років практичної роботи в області гештальт-терапії та клінічної психології.
Добрий день всім. Ми сьогодні говоритимемо про дитячо-батьківські відносини, з підлітковим, перед підлітковим віком.
Взагалі мені здається, батьківство вимагає досить великої гнучкості, тому що з моменту появи дитини вона дуже змінюється, і в кожен віковий період від нас потрібні трішки різні батьківські вміння.
Мені здається, що це досить велике навантаження на батьківські ресурси. Ви тільки звикли розуміти, чому маленький плаче – ось це він хоче їсти, це він хоче пити; а він уже пішов досліджувати світ. Ви тільки пристосувалися до того, як доглядати його активність, щоб це було достатньо для нього безпечно. Він намагається відштовхувати вас, тому що йому важливо пробувати щось самому, у нього не виходить, він засмучується. Ось дивіться: батьки тільки освоїли якесь уміння – а у дитини наступний віковий період. Батьки знову засвоїли якесь вміння – у дитини наступний віковий період.
І коли ви трішки не встигаєте за своїми дітьми – а за ними ніхто не встигає – якимось батькам певні вікові періоди даються легше, просто тому, що у вас у самих в цей період були гарні батьківські фігури; ви знаєте, що потрібно робити у цьому віці. Або ви десь подивилися, щось побачили, чогось навчилися, взяли ці рольові моделі собі. А особливо батьківство, у нас же було такої складної якості, наші батьки та наші бабусі, дідусі, вони були не простими людьми – іноді немає багажу, і тому виходить, я думаю, що періодично ось ця розгубленість та невміння дуже швидко виробити необхідні навички – призводить до цих криз.
Це кризи, які насправді пов’язані з дуже різкими змінами, які відбуваються у дитини. Наприклад, описана криза трьох років, хоча в принципі це просто пов’язано з різким стрибком якихось нових вимог до батьківства; криза підліткова – вона пов’язана з тим, що ми змушені зіштовхуватися з тим, що дитина змінилася через те, що в неї визріли, дозріли якісь відділи головного мозку. Ось тому у мене до вас співчуття та повага. Дітям можна також співчувати та їх поважати, бо вони нічого поганого не роблять, вони просто ростуть. Ми за ними можемо не дуже встигати – змінювати систему взаємодії так, як потрібно для дитини, яка вже вимагає якогось нового контакту.
Це перше, що відбувається із підлітком. Якщо ви пам’ятаєте, то підлітковий період пов’язаний з тим, що дозріває багато відділів головного мозку – до двадцяти трьох років. Будь-яка система, що розвивається, вона нестійка і ще недосконало працює. Тож людям до двадцяти трьох років складно.
Там є така особливість у підлітків, що визріває лімбічна система, яка відповідає за задоволення, за ризиковану поведінку, за імпульси пробувати, освоювати цей світ. А кора мозку дозріває повільно. Кора мозку відповідає за вміння планувати, розуміти чим закінчиться ця ризикована поведінка, передбачати, прогнозувати поведінкову лінію на більш довгу дистанцію. Так ось вона визріває о двадцять три. Тоді виходить, наш з вами підліток – це той, у якого все гаразд із газом, але все погано з гальмами. Він може газувати, він може роздуватися від якихось емоцій, але так щоб у нього були біологічні ресурси гальмувати, опановувати свої емоції – цього в нього немає. Звісно ж, тоді батьки змушені тимчасово – тимчасово! – Але брати ці функції на себе.
І перед вами така надзбудлива, яка не вміє регулювати емоції, любить яскраві враження і задоволення, маленька людина, яка дорослішає – ваша дитина, яка не знає, чим закінчиться її поведінка, не вміє планувати правильно. Швидко запалюється, вплутується там в якісь в суперечки з вами, в якісь компанії, в якісь спроби бути дорослим через те, щоб спробувати ризикове щось покурити або вкрасти мармеладку в магазині. І вам доводиться з усім із цим мати справу. І, в принципі, це закінчиться.
Це скінчиться. Це час, такий складний для підлітка, тому що іноді бувають підлітки, які прям настільки накручують себе, настільки не здатні себе заспокоїти, заколисати, якось впоратися зі своїми емоціями, що вони так і кажуть “Я не розумію, чому я кричу” – якщо у вас хороший контакт з ними. Можливо, ви пам’ятаєте таке. „Я сам не знаю, що зі мною було вчора“. Це правда. Вони себе розігнали, а зупинити самих себе їм немає чим. Вони стають – я не знаю, які прикметники ви могли б підібрати для того, щоб описати свого підлітка – якісь тихі та відсторонені стають. Підлітки, вони ж різні. Це ж люди, а вже потім підлітки. Хтось стає дуже скандальним. Хтось стає досить конфліктним.
Лише з однієї простої причини. У них, на відміну від вас, недостатньо психологічних ресурсів, щоб справлятися з тими ситуаціями, з якими ми вміємо справлятися. Та й ми не завжди з ними вміємо справлятися. Це по-перше. По-друге, звичайно ж, відбувається ось це статеве дозрівання, яке переживається складно, тому що ти різко змінюєшся або з твоїм тілом щось таке відбувається, до чого неможливо звикнути, і вони спершу соромляться свого тіла, яке змінюється, потім вчаться якось жити з цим зміненим тілом. Із цим треба якось вміти поводитися.
Звичайно ж, наші діти, вони завжди виглядають трохи старшими, ніж вони є насправді. Вони виглядають трохи більшими для оточуючих, ніж вони є усередині. Ми теж можемо робити цю помилку, коли нам здається, що вони вже трохи доросліші, ніж вони є насправді.
Загалом їх штормить не по-дитячому. І механізмів, щоб із цим штормом упоратися, вони самі не мають. І, звичайно, це завдання лягає на плечі батьків. Якщо немає сил для виконання батьківського завдання, то тоді, звичайно, вашій парі важко – і підлітку важко з вами, і вам, звичайно, важко з ним. (Моя колега говорила про те, що їх крадуть інопланетяни – добрих хлопчиків та дівчаток – а в 22-23 р. повертають назад. У неї було троє дітей, тому вона ділилася таким досвідом.)
Так. Це перше. Щоб ви розуміли, що якщо ви з дитиною або з підлітком взаємодієте на повну силу, то це не спортивно. Тому що у вас соціального інтелекту набагато більше, у вас визрілих відділів головного мозку набагато більше, ніж у нього. І тому ви маєте справу з цими такими сплесками – від понтів до регресу. Понти – і тут же плаче, там „йди, я сам по собі“, а тут же „мамо, допоможи будь-ласка“. Ось це така нестабільна, лабільна поведінка. І також зрозуміло, чому вона теж рано чи пізно закінчиться.
Я не знаю, чи пам’ятаєте ви себе підлітками; або у вас були суворі батьки, і вам було не до того, щоб бути нормальним підлітком. А у ваших діток, можливо, є розкіш бути нормальним підлітком – таким конфліктним, неприємним, який починає сепараційний процес.
Наступне, що хочу сказати. Ось це безсилля, яке іноді відчувають батьки поруч із дитиною будь-якого віку, говорить про те, що в батьківській системі недостатньо ресурсів, щоб вирішувати завдання, і що ви просто виснажені.
Я не знаю, які у вас діти – адже діти дуже різні. Комусь потрібно, щоб ви постійно допомагали їм справлятися з їх активністю, бо якщо така дитина увійшла до кімнати, то розібрала її на частини. З нею не можна ходити в гості, з нею не можна ходити на вулицю – бо там не встежив, і сталося двісті двадцять дві події за п’ятнадцять хвилин. І звичайно, для батьків це виснажуюче. І добре б, коли було б кілька дорослих, які б брали періодично цю дитину на себе. Вона виросте, вона буде дуже активною і добре справлятиметься з життям. З кимось потрібно поводитися зовсім по-іншому. Тому бути батьківською фігурою саме цій конкретній дитині – це дуже важке завдання.
Дитину вам підкинула доля. Все сталося через дивне поєднання генів. І звичайно, вона у когось із вас, у тата, у маму, у бабусь та дідусів; але вона може бути дуже складною саме для конкретних вас, тому що вам би легше далася якась інша дитина. Тому зі складними несинхронізаціями до психологів частіше звертаються. А бувають дітки дуже як би в такт вам, саме вам, і з ними, звичайно, знаходити спільну мову набагато простіше.
Наступне. Існують дуже важливі процеси. Ось дивіться, до початку підліткового віку, до восьми років, дитина так сильно потребує вас, що навіть якщо вона з чимось не згодна, навіть якщо їй щось не подобається, вона готова це відсувати на інший план і жертвувати заради стосунків з вами. Я розумію, що індивідуальна історія буває різною, але діти до підліткового віку слухняні просто тому, що вони від вас значно більше залежать, ніж підлітки. Не тому, що їм подобалося все те, що відбувається навколо, а тому, що вони були готові підлаштуватися під ваші вимоги заради відносин з вами.
І це був чудовий час, я вважаю; для батьків. Не знаю як у вас. Десять років вважаються найкращим віком. Це ще не підліток, але вже досить активний. Він опановує, він досліджує світ, йому все цікаво. Крім тих дітей, які переживають, зрозуміло, війну, еміграцію – це все більший стрес. Ми говоримо про мирне життя. У десять років дуже складно собі нашкодити. Десять років – ще немає підліткової мотивації пробувати себе на міцність. Десять років – золотий час, який закінчується, на жаль, дуже швидко. Він уже не такий тендітний. В принципі, нормально, – у десять років втік на вулицю, займається чимось там, якщо там безпечно – повертається додому надвечір, поїв, у нього дуже багато занять.
Але починаючи з підліткового віку все змінюється і загострюється. Це складна робота щодо сепарації. Коли дитина намагається намацати себе і зрозуміти хто вона, і стати помітною для своєї сім’ї як рівноправна. Але вона не може бути рівноправною у нашому суспільстві.
У первісних суспільствах підліткам було простіше. Був він маленьким, наставало статеве дозрівання, вони проходили ініціацію. Проходили таємно. Вони не самі це робили – це робило плем’я. Це робив вождь, там рада старійшин. Виганяли їх кудись, вони там ловили птахів. Ти ловиш птиха, ти приносиш його – з цього моменту ти вважаєшся дорослим. Тому що ти вижив у небезпечній ситуації, ти зміг добути їжу, ти досить швидкий і спритний. Із цього моменту ти дорослий. Ця ініціація, яка була, дозволяла робити цей перехід явно. Далі переходили на дорослу половину та намагалися якимось чином дорослішати.
Коли ми повинні з вами виганяти маленьких ловити птаха? Ми батьки, довкола великий світ, у ньому можна загубитися. Із цим світом можна не впоратися. Раніше життя було просто простіше у цих первісних племенах, – коли вони вирішували цю проблему, пов’язану з підлітковим віком. Але ця енергія, яка дається підліткам для того, щоб шукати себе, пробувати себе на міцність, вона може приводити в погані компанії. Це дуже сумно. Дивіться, наприклад коли хочеться подивитися, наскільки ти можеш провисіти в небезпечному місці, показавши, що ти крутий, або як ці погані компанії, які беруть підлітків “на слабо”. Це бажання виміряти себе на міцність – іноді воно здорове, саме собою, але якщо воно не знаходить якоїсь реалізації, це, звичайно, іноді може закінчуватися якимись неприємними історіями.
Звичайно, виходить, у цей момент зграйка підліткова від’єднується від дорослих. Звісно, вони конформні. Вони такі слухняні цим груповим нормам, а при цьому вони не конформні дорослим, намагаються від дорослих від’єднатися. Можна просто сподіватися і чекати, що з них вийдуть хороші дорослі люди через якийсь час. Можна знаходити якісь інші альтернативи, щоб людина пробувала себе на міцність, пробувала б свої сили. І це важливо.
Просто сховати підлітка у будинку від великого життя – не вийде. Тому що в нього виділено досить багато енергії на те, щоб він опановував цей світ. І – [ще] не виділено йому відповідних відділів головного мозку, щоб він свою активність гальмував.
Отоді виходить, у них якась частина психіки виросла, а якась залишилася маленька. І у вас така мозаїчна людина поруч із вами. Вона вже не дитина, і вона ще не доросла. Ось тут вона дуже розумна, а тут дуже маленька. Тут раптом здається, що вона дотримає своєї обіцянки, а вона взялася за справу і не змогла її витягнути, бо неправильно спланувала. І ніби поруч із підлітком вам, батькам, доводиться утримувати свою батьківську позицію подвійно стійкіше. На жаль.
Якщо маленька дитина, там достатньо вашої батьківської влади та достатньо її лояльності. Якщо підліток, то вже починає намагатися вибудовувати свій світ. Йому потрібний свій простір, куди ви не втручаєтеся, своя музика, яку ви не розумієте, його книги, які відрізняються від того, що ви читаєте. Вони таким чином намагаються намацати себе та бути вами побаченими. Це теж важливе завдання, воно називається у психології завершальна дзеркалізація. Щоб ви подивилися на те, ким він стає, і щоб вам подобалося, ким він стає.
Підліток, він же все робить, щоб трохи від вас відштовхнутися, йти своїм шляхом, не бути на вас схожим, хоч у чомусь. І при цьому – заслужити ваше схвалення. Вони надто багато від нас чекають. Але іноді у батьків виходить такий кардебалет, і батькам вдається пройти цей сепаційний період досить непогано.
Далі. З якого моменту та яким чином відпускати дітей? З якого моменту варто давати якусь самостійність? Все залежить від вашої родини, від ваших цінностей, ваших установок, як у вашій родині заведено. Дитина змушена пристосовуватися до сімейних вимог. Іноді ваші сімейні вимоги не підходять для підліткового віку – і в цьому місці підліток, наскільки міг, підлаштувався, а все інше – між вами конфлікт: віддалення, він замикається.
Тому подивіться, чи у вас для вас окреме місце у вашій квартирі, куди ніхто не заходить, чи є у вас час, коли ніхто не втручається. Чи маєте ви час для такого [процесу] переробки цього світу, який називається внутрішня тиша і нічого-нероблення. Коли ви нічим не займаєтеся, у цей час психіка справляється з накопиченим стресом, непомітним для вас. А ви можете, там я не знаю, складати серветки дві години. Якщо у вас цього всього немає, то, звичайно, це складно дати підлітку. Якщо у вас немає свого простору, то, звичайно, вам дуже дивно, що хочеться свій простір.
Якщо ваш особистий телефон може бути взятий будь-яким членом сім’ї, і ним можна скористатися, то природно, вам дуже дивно, чому ви не можете зробити також із телефоном своєї дитини. Але підліткам у цей момент дуже потрібна окремість від усієї сімейної системи. Якщо раптом у вас виходить собі це дати і підлітку це трошки дати, то це добре. Якщо у вас не виходить, дитина все одно візьме цю окремість, проте іншим чином. Вона піде у внутрішній світ. Вона покине той світ сімейний, який є, і піде в себе, і візьме там свою окрему кімнату. Ви її потім не зумієте звідти дістати в потрібну мить, бо вона там глибоко.
Психіка все одно якимось чином дозволить підлітку це завдання вирішити. Краще її вирішити дешевшими способами. Маленький куточок, куди ви заходите тільки постукавши. Коли підліток купається, ви на нього не дивитеся і відвертаєтеся, не кажете “що я там не бачила”. Дозволяєте ось цю інтимну зону зберігати від ваших чужих поглядів. Якесь листування з друзями – якщо воно безпечне, то воно йде без вашого контролю. Якщо воно небезпечне, то ви можете про це сказати: що ви вважаєте, що це небезпечне листування, тому іноді його читатимете, щоб підліток знав про це.
Бачите як, тут немає якихось порад. Є лише порада постаратися пристосуватися до того процесу, який між вами відбувається. А процес дуже непростий. Підліток від’єднується та шукає себе. Це його завдання – від’єднатися, шукати себе, читати якісь книги, розмовляти з якимись вчителями, роздумувати на філософські теми, іноді приносити це вам, переважно нести це друзям. Це вважається здоровим проходженням підліткового віку.
Якщо у вашого підлітка є тільки ви, то йому вас мало. У вас немає підліткового вайба. Цього придуркуватого, молодіжного, „егегей“ і поржати півгодини над якоюсь дурістю. У вас дуже доросла психіка. Вона така стримана, зріла, і ви для підлітка трохи чужа, і він для вас трохи дивний. Ви можете весь час хотіти зробити “шшшш”, щоб його трошки зібрати, або там дістати з внутрішнього світу, або ще щось. Вони дуже незручні.
Сепараційний процес проходитиме човниково: вони то далі від вас, то ближче до вас, то далі від вас, то ближче до вас. Батькам дістається найнеприємніше. Завжди, починаючи з народження дитини. Діти всі свої сили витратили на те, щоб мати справу з навколишнім світом, і змучених себе приносять у контакт з вами, батьками. І ви маєте справу з більш неприємною, з менш поступливою, з більш смиканою людиною – ніж ваші знайомі або однокласники вашого підлітка. Він там витрачає сили, приходити до вас заряджатися; дякую, звичайно, велике, можна б навпаки? – але ні; ось таким чином це влаштовано.
Тому виходить, коли хтось із ваших близьких говорить „Дуже дивно – у нас ваша дитина веде себе чудово“, а до вас приходить і починає плакати від втоми, або починає лаятися від втоми, і кричить що вона це не буде і те не буде; то ви розумієте – схоже, [дитина] вичерпалася.
Тобто таке наше [батьків] завдання, щоб діти навчилися жити в цьому великому світі. Це дається, звісно, ціною нашого ресурсу.
Тому, якщо ви живете в безпечній країні, вулицями безпечно ходити, то все, що може зробити підліток і що схоже на доросле життя, корисно йому – це тренажер. Що таке кишенькові гроші? Це тренажер. Підліток навчається розпоряджатися грошима. Він не зможе навчитися раптово у двадцять три роки, йому треба спочатку ці гроші на дурниці спустити, потім засмутитися, потім почати якось нормально розподіляти. Якщо він не матиме цього тренажера, нічого страшного – навчиться пізніше. Якщо буде цей тренажер – чудово, навчиться раніше.
Є такий момент. У різних країнах є різний вік згоди, коли підліток має право займатися сексом, і це не є злочином. Якщо підліток має кишенькові гроші, на ці кишенькові гроші він може купити презервативів. Слава Богу, є можливість отримати консультацію щодо того, як займатися безпечним сексом. Але. Це покоління відрізняється від нашого. В наш час було дуже багато заборон, тема сексу була перевантажена, і це було щось дуже-дуже важливе, щось що говорить про зрілість, дорослість. До цього всі прагнули, цей заборонений плід викликав якийсь додатковий ризик та азарт. Зараз наші підлітки, з якими ми маємо справу, вони тут досить розслаблені. Вони розслаблені настільки, що в принципі вони вільніші, ніж ми. Вони можуть припускати досить різні форми пар, які можуть бути, для них негетеросексуальна орієнтація, наприклад, не вважається чимось позамежним, для когось вважається нормальним.
Чим менше конфлікту – а зараз менше конфлікту в якихось темах – тим ця тема протікає природніше. І тому у покоління підлітків зараз починається статеве дозрівання раніше, ніж вони починають статеве життя. Тобто наше покоління починало [статеве життя] раніше, просто тому, що це було забороною, хотілося вирватися, хотілося спробувати. І взагалі всі поспішали. Усі поспішали вийти заміж, усі поспішали народити дитину, суспільство дуже давило. Зараз у принципі вважається – раніше це було б дивно – вважається, що якщо у 20 років не було ще жодного досвіду сексуального, то це нормально. Якщо у вісімнадцять років не було жодного досвіду сексуального, це також нормально.
Батькам завжди складно давати цю інформацію дітям, бо ми – батьки. Ми, коли про це говоримо, ми додаємо туди свою батьківську тривогу. Якщо є якісь прикольні серіали, де цей матеріал дається, якщо є якісь консультанти, якісь хороші книги – то вони виконують це завдання краще. Тому що ви починаєте говорити, а потім ви туди ще запаковуєте свої батьківські послання. Наприклад, „будь-ласка подбай про своє майбутнє“, „просто вчися зараз, ну їх ці особисті стосунки, ти завжди встигнеш“. Ви обов’язково туди щось запакуєте. Тому ці розмови з дітьми про секс і про статеве дозрівання батькам даються дуже важко.
Як і робити уроки з дитиною батькам дається важче, ніж репетиторам. Репетитор розслаблений, він не думає про те, куди подаватиметься на вступ ваша дитина, він просто робить маленьке завдання, і тому цей процес йде безболісніше. Тому якщо у вас не стикується, не виходить про це говорити, а про це говорити треба, то нехай про це скажуть інші люди. А якщо інших людей немає, доведеться про це вам поговорити.
Якщо суспільство безпечне, на дискотеках безпечно, і однолітки віку вашого підлітка на дискотеки починають ходити, і там немає чогось такого, що могло б налякати вас, то напевно ви розумієте: можна спробувати, щоб він потренувався. Потренувався знайомитися, потренувався ходити на побачення, потренувався закохуватися, потренувався розставатися.
Тобто це дуже гарний час для тренувань, тому що в цьому молодому віці відбувається чимало таких проб: закохатися – розлучитися, закохатися – розлучитися; там переписуватись, тут же забути про цю людину через місяць. Якихось таких проб відбувається досить багато, які дозволяють трохи краще розуміти протилежну стать або які дозволяють трохи краще розуміти людей, з якими хотілося б у подальшому стосунків. Якщо ви не дасте дитині такої можливості, я ж говорю, вона візьме своє, нічого катастрофічного. Але якщо у вашій родині є можливість спробувати – як дружити, як підтримувати друга, як просити про допомогу, як ходити на побачення, як розлучатися, як не помічати хлопчика, який образив, як розуміти, що цей хлопчик веде себе зло, а інший адекватний, або ця дівчинка поводиться садистично, а ця адекватна, – то це добре. Вони повинні через цей досвід пройти. Пробувати цей досвід у тридцять років, у сорок років – набагато важче. Наприклад, людина вийшла заміж, розлучилася, а потім виринула у цей великий світ у сорок, наприклад. А там правила змінилися, все інакше, доводиться вчитися заново. Якщо раптом ваш підліток напрацював цей досвід, це прям чудово.
Тому, відпустите на дискотеку – чудово. Не відпустіть на дискотеку – отже, добиратиме десь в іншому місці. Буде трошки, можливо, вибиватися з загальноприйнятої зграйки підліткової. Ви ж відповідаєте за безпеку вашої дитини, вона ж не може спрогнозувати, небезпечно це чи безпечно. Якщо у вас немає внутрішньої тривоги і ви розумієте, що це нормальне адекватне місце, то добре. Тринадцять, чотирнадцять, п’ятнадцять, шістнадцять років – якщо це безпечне місце, відпустити нормально.
Десь я бачила фільм наших років, якихось таких вісімдесятих, французький, де підлітки веселяться на дні народження всю ніч у квартирі, а французькі батьки в машинах до ранку на них чекають. Вони їх не кваплять, вони не дзвонять, вони просто на них чекають. І там була показана така смиренність якась батьківська і така батьківська роль. Тому що це тренажер – бути у великій компанії, пробувати бути своїм, бути прийнятим, спробувати бути крутим, спробувати сподобатися протилежній статі, спробувати бути цікавим. Це такий тренажер, котрий дуже розвиває соціальний інтелект. Ну і гаразд, одна безсонна ніч. Посадите підлітка у машину та відвезете додому.
Або ви можете спати всі разом на своїх місцях, і цього тренажера не буде. Просто я вам намагаюсь сказати, що якщо у вас вистачає можливостей давати дитині пробувати свої сили, це було б чудово. Якщо у вас немає ресурсів, то дитина буде якось сама, інакше вирішувати це завдання. Ось так.
Про різницю між парами. У будь-якому віці – не [тільки] у підлітковому, у будь-якому віці – у компанії, у зграйці підлітків є певний рівень психосексуального розвитку, є певні латентні сексуальні ігри. Маленькі грають у лікаря – один одного розглядають. Головне не лякатися, бо це інстинкт. Це просто інстинкт. Пограв у лікаря, набридло, забув. Побачив, як влаштована протилежна стать, заспокоївся, розслабився. Ось якщо ми не навантажуємо туди додатково тривоги, виходить цей розвиток досить легко, сам по собі. Якщо, звичайно, ми туди підвантажуємо тривоги, тоді виходить, на жаль, підліток змушений цю інформацію отримувати в інтернеті – він її все одно отримає, але вона там якась неприродна, штучна. Якщо ви зловили підлітка на перегляді порнографії, наприклад, найважливіше завдання поговорити не про те, що це жахливо, і чому він це дивиться? Найважливіше завдання – сказати, що так насправді не буває. Ви ж знаєте, що насправді так не буває. Це – фантазія.
Порнографічні фільми – це фантазія. Насправді дуже важливо, щоб поряд з іншою людиною ти відчував себе безпечно, ти відчував себе цінним. І те, що там знято – секс – це не найважливіше у стосунках. Важливим є натяг між людьми, емоційна прихильність. Секс теж важливий, але він ніби плюс до цього. Та й можна, в принципі, не поспішати. Можна спробувати. Якщо є хороша людина і якщо виросла до певного віку (бажано, мені здається все-таки туди трохи подалі).
І тоді виходить що. Купа інформації, не зрозуміло як влаштовано все насправді, вони трошки пробують між собою цією інформацією якось обмінюватися, вони намагаються в ній якось орієнтуватися. Якщо є хороший романтичний фільм про кохання підліткове, коли вісімнадцять років парочці – то це добре, на це можна подивитися. Якщо ж підліток бере якийсь контент важкий, не за його віком, це може його травмувати.
Отже, про що я починала говорити. Якщо раптом у зграйці підлітків є хтось старший на п’ять років і більше, він привносить більш зрілий етап сексуального дорослішання, зрілі ігри, і вони можуть цю зграйку травмувати. Якщо приблизно один-два роки, три роки різниця, чотири роки різниця, то, в принципі, це нормально. Це нормально, що там відбувається: ці жарти якісь дивні, ці плітки якісь. Люди освоюють досвід у безглуздій формі підлітковій, бог із ними, нехай освоюють.
Виходить, якщо поряд з вашою дитиною з’являється хтось, хто старший за неї на сім років, на вісім років, то його сексуальність набагато зріліша, ніж сексуальність вашої дитини. Між ними надто велика різниця. Ваш підліток може хорохоритися, але цей малюнок сексуальності може травмувати, це може бути занадто випереджувально.
В принципі добре, щоб вони ходили своїми зграйками. Зрозуміло, що хтось досвідченіший, доросліший, обов’язково притягне якийсь матеріал, який не за віком. Ви своїй дитині теж не за віком. Ви можете бути тільки батьками у цьому місці, ви не можете бути другом. Якщо ви розповідаєте про якісь історії, він може їх не витримувати, це не для його психіки. Але якщо ви, батьки, допомагаєте впоратися з контентом, який він отримав із навколишнього світу, то цим ви йому допомагаєте.
Різниця понад п’ять років стає з якогось віку не значуща – вони вже дорослі. Поки вони маленькі, вона може трохи травмувати. Тому що природно у ранньопідлітковому віці відчувати огиду коли бачити, як дорослі у фільмах цілуються, а в реальному житті коли цілуються взагалі це огидно – нормальний етап психосексуального дозрівання ранньопідліткового віку. Коли стають старшими, це викликає цікавість. Тому виходить, що ми погані помічники своїм дітям.
У племенах у жіночий світ чи чоловічий світ вводили інші дорослі жінки, молодші, чи інші чоловіки, молодші. Це не мали робити батьки. З якоїсь причини це завдання іноді лягає на батьківські плечі, і ви змушені опинитися між своєю роллю та роллю того, хто вчить фарбуватися, одягатися, фліртувати. Ви змушені брати набагато більше ролей на себе, аніж взагалі комфортно. Добре, коли є якась тітка адекватна у вашій родині, дядько адекватний у вашій родині, молодші за вас, які можуть цю справу розрулити з підлітком якоюсь більш зрозумілою підлітку мовою.
Про рольові моделі. Звичайно, рольові моделі важливі. Що робити, якщо недостатньо рольових моделей? Що означає бути батьком, щоби хлопчики подивилися. Що означає бути матір’ю, щоби дівчатка подивилися. Що означає, щоби подивилися діти, як пара зі своїми дітьми разом відпочиває, влаштовує своє життя. Це велика розкіш, звичайно, зараз, щоби рольові моделі діти отримали. Ви дивитеся на те, як влаштовано ваше життя, за що ви точно відповідаєте, щоб між вами та вашою дитиною був нормальний контакт. Ваші діти можуть подивитися, як ви товаришуєте. Ваші діти можуть подивитися, як ви влаштовуєте свою роботу, свою зайнятість. Ваші діти можуть подивитися на те, як ви справляєтеся зі складностями сам(а), тому що поряд немає ще одного дорослого, який би допомагав. Ваші діти від вас можуть багато взяти.
І в цьому місці кожному з вас, звичайно, добре б погладити себе, і сказати: ось це я [своїм дітям] дав, ось це я дав, ось це я дав. І, звичайно, батьки можуть помітити дефіцити рольових моделей у їхніх дітей. А далі виходить, якщо між вами та вашою дитиною у вас хороший контакт, дитина вам довіряє, про щось розповідає, і вона знає, що таке бути в близьких приємних стосунках з іншою людиною (дитині сподобався хтось із класу, подивився на пару в гостях) – то вони, діти, інше доберуть із навколишнього світу.
Якщо ви не зможете вибудувати правильний контакт з вашою дитиною, ви можете звернутися за допомогою – до книг, до психологів. Ось це найважливіше, що ви повинні дати.
Це дуже сумно, коли ми не можемо дати все, що ми хотіли б.
Є таке поняття, називається анти-сценарій. Припустимо, дитина жила одна, в неповній сім’ї, і подумала – хочу повну [сім’ю]. Я хочу повну, щоб у мене було не так, як у мами (тата). А цілий набір, щоби був шлюб”. І вона [дитина] може спробувати це. Збудувати буде складно. Людині буде складно, тому що вона взяла моделі у фільмах, а фільму ж це не зовсім про реальність, правда? Вона взяла моделі у книгах, вона взяла моделі у своїх власних фантазіях. Наприклад, їй здається, що сім’я має зустрічатися щоразу в неділю, снідати, за столом спокій, всі жартують та розслаблені. [В реальності] Сім’я зустрічається у неділю, там відбувається повний хаос: млинці підгоріли, немовля плаче, дідусь хворіє. Ну, як завжди у реальному житті.
Тобто в принципі, у дітей, які не бачать рольової моделі, складність лише в одному. Що вони освоюватимуть цю реальність на власній шкурі. Що вони не будуть мати просто реального досвіду. Вони чекатимуть трохи іншого і стикатимуться з реальністю. Це викликатиме у них складні почуття. Нічого страшного – таким чином люди дорослішають. Нічого трагічного. Найважливіше, що можуть дати батьки – це щоб дитина знала, що інша людська істота – це ви, батьківська фігура. Це здорово: допоможе, підтримає, іноді побалакає, іноді не дозволить зробити дурість, іноді підкине грошей, іноді порадує. І якщо ви це робите, все інше якось ваші діти розрулять.
Було дослідження, і в цьому дослідженні говориться, що діти в неповних сім’ях швидше розвиваються – з однієї простої причини: тому що батьківська фігура, мама чи тато, не відгукується на свою пару і трохи більше приділяє увагу своїй дитині. Наприклад, замість того, щоб [мамі] із чоловіком піти погуляти, діти катаються довкола мами на велосипеді. Звичайно, їм тоді в цьому місці пощастило. А у чомусь у них буде якийсь дефіцит. Можна змиритися з цією даністю. І, можливо, звертати увагу на якісь ті рольові моделі, які вам подобаються.
Я прямо прошу клієнтів на цьому наголосити. Наприклад, вони приходять кудись у гості, там тато з дітьми бігає наввипередки і плаває. І припустимо, клієнтка каже “Дивися, який прикольний чувак? Пацанів довів до втоми, не покинув їх протягом чотирьох годин. Як він тобі?“. Підліток каже „Так, прикольний“. Бувають батьки, яким подобається займатися з дітьми. Ви на цьому можете зосередити увагу. Ви можете сконцентрувати увагу на тому, наприклад, що “дивися, як багато для сім’ї можна зробити. Ось це зробити. Він, звичайно, дуже зайнятий, майже вдома його не буває. Але дивись, він це робить для них”. Ви можете просто зосередити увагу на тих цінностях, про які ви вважаєте важливо, щоб ваші діти на них звернули увагу.
Нині таке навантаження інформаційне. Зараз так багато контенту – серіали, фільми, гаджети – що набратися рольових моделей у принципі можна. Але. Зрозуміти, що у відносинах між двома людьми буває довіра, близькість, безпека, що ти можеш бути почутим, можеш бути почутим навіть у якихось своїх неправильних вчинках, що тобі можуть щось порадити розумне, тебе можуть лаяти не відразу, потім піднімуть брову – а тобі вже й так соромно. Ось цей контакт якщо ви збудуєте, це найцінніше, що ви можете дати дитині. Ну і це потім підтримає ваші стосунки.
Але, якщо бувають якісь у вас складнощі з вашими дітьми – діти ж дуже чутливі, незважаючи на те, що вам так не здається. Вони намагаються. Вони намагаються стабілізувати систему. Якщо системі потрібно, щоб мама заспокоїлася, тому що я не ходжу нікуди, я хворію – ну значить, дитина хворітиме і нікуди не буде ходити. А ви заспокоїтесь. На жаль. Маленькі, так. Підлітки вже можуть проти цього протестувати.
Чому мені подобаються підлітки – їх важче прогнути і їм важче нашкодити. Вони більше в безглуздій формі, в конфліктній, іноді в грубій формі, але вони більше говорять про свої потреби, і до цих потреб можна якось спробувати адаптуватися та їх почути; і домовитись – що він робить для вас, а що ви робите для нього.
Тому “винні” батьки – за те, що вони „не додають“ щось дитині – це привід сумувати, що вам хотілося б по-іншому, але по-іншому не вийшло. Вийшло, як вийшло, а вийшло непогано. Хороші діти. Крапка. Ось тут ви, милі, самі; а тут я зможу вам дати. Посумувати, що не виходить краще. Звичайно, якщо перед очима бовтається нормальна пара, яка свариться – мириться, то діти отримують добрий досвід. Не бовтається перед очима нормальної пари – значить вони цей досвід візьмуть в іншому місці. Коли ви сваритися і миритися зі своїми друзями. Що це [сваритися] не є небезпечним, що конфлікт прояснюють. Вони цей досвід потягнуть звідти.
Про комунікацію підлітків в інтернеті. У чатах та інтернет-спілкуванні, наскільки батьки мають ставити кордон, наскільки дивитися листування, чи взагалі не влазити? У цьому місці батьки ніби опиняються між Сциллою та Харибдою. З одного боку, ви відповідаєте за безпеку підлітка. Посадив його під скляний ковпак – він вийшов у реальний світ, невинний, та й розбився об перший стрес. Ось як зробити так, щоб він знав, що небезпечно у віртуальному світі? Яке листування не годиться? Що у віртуальному світі не можна викладати голі фотографії – це може бути небезпечно. Де твій ровесник з тобою листується, а де хтось дорослий, котрий прикидається ровесником?
Тож. Якщо ви раптом побачили, що щось відбувається – складне, важке – там, звичайно, ваше завдання включитися. Ви доросла людина, ви повинні включитися. Але, як би вам сказати, добре, щоб це було чесно, щоб довіру не підірвати – щоб це було чесно. Раптом можна попросити переглянути листування. Сказати, наприклад, „Слухай, я дуже турбуюся, можна я подивлюся, що там все нормально?“ Звісно, підліток може не зрозуміти, що щось не нормально. Тому нам на допомогу з вами фільми. Припустимо, є фільми, в яких добре описано, як сім’я справляється із розлученням батьків. „Місіс Даутфайр“ – показали цей фільм молодшому підлітковому віку. Про те, що мама та тато вас люблять, але вони тепер разом не будуть. І через фільм там дуже прикольно, там багато послань здорового типу.
В принципі, можливо, є якийсь фільм, який покаже, що соцмережі бувають небезпечними, що добре б бути трішки пильним. Наприклад, навіщо такі прохання? Ці прохання зайві. На ці прохання краще відповідати “ні”. Можна ще подумати, як батькам донести цю інформацію. Важливо, щоб у вашому такому стилі. Наприклад, „Я тобі довіряю, ти якщо побачиш, що щось не дуже, то ти маякуй“. Нормально. І якщо ви подивитеся про кібер буллінг якийсь фільм, де якусь дівчинку там починають буллити в мережі через те, що вона послала, дурненька, якусь фотографію свою тому, кому не вартувало. Тобто дати контент, що соціальні мережі бувають небезпечними. Це правда. Добре, щоб не було сексуалізованих фотографій. Добре, щоб не було підписаних якихось підписників похилого віку, на дитячий акаунт. Ідеальний варіант, якщо у вас виходить попросити подивитись підписників, і відписати старих. І сказати, “слухай, ти прямо приглядай; що вони тут роблять? Нехай знайомляться з ровесницями. Навіщо підписуються на твій обліковий запис? Взагалі отетеріли. Ми їх у бан відправимо”. Якщо є можливість зробити чесно, то це the best.
Якщо чомусь ваш підліток напружений, вам не довіряє. То шукайте форму, в якій ви зможете маленького захистити. Вони краще за нас розуміють у гаджеті. Вони від вас улизнуть однаково. Вони свої якісь профілі все одно сховають, ви їх не знайдете. Я сподіваюся, що якщо у вас є нормальна программерська освіта, то ніякий підліток вас не обійде, звичайно. В принципі, виходить, для такого таємного життя начебто немає приводу. Вони мають звичайні чати, вони там миють кістки однокласникам. Вони пробують матюки, пробують якісь дивні анекдоти. Дуже безневинне тренування бути у стосунках. Загальногруповий чат якийсь зазвичай же за межі цього не виходить.
Просто розумієте, ті підлітки, які потрапили в халепу, вони потрапили в соціопатичну якусь ситуацію. Хтось захотів використати цю фотографію або хтось захотів посміятися з цього маленького. Це неприємно, це бридко, це жахливо. Підліток вимагає захисту у цей момент. Усіх цих людей можна банити. Можна звертатися до поліції, просто пишеться заява. Це злочин. Тому є можливість зробити це прямо – просто попросити “будь ласка, мені тривожно, давай подивимося твоїх підписників. Слухай, що там у вас відбувається. Міг би ти мені показати, щоб я просто заспокоїлася” – підліток вибирає якийсь шматочок чату, ви дивитеся та заспокоюєтеся, наприклад. Або на щось звертаєте його увагу.
[Про підлітків, які на необхідність вибору реагують істерикою, плачем.] Підліткові може бути складно зробити якийсь вибір. Можливо, йдеться про те, що відбувається навантаження в цей момент. Тобто сил підлітка може вистачати лише на щось одне. Подумати про інші варіанти – вже навантаження; можливо, на першому рішенні сили підлітка й закінчились. Щось, мабуть, забирає сили підлітка, і сил для вирішення звичайних завдань не вистачає. Це не страшно. У такому разі підліток не потрапив у депресивний стан – але щось забирає його сили. Можливо імміграція, можливо новий клас, можливо нова мова. Як у такому разі підліткові можна допомогти? Ось уявіть, якщо я вам, коли ви почали їсти щось, пропоную ще чотири страви на вибір – ви вже вирішили це з’їсти, а я говорю „Може бути, це і це?“ – я вас перевантажую у цей момент. Збоку здається, що така розмова проста. Але з огляду на виснаження у підлітка може відбуватися плач від втоми. Це тимчасово, так не буде завжди. Щось, що забирає сили, перестане забирати сили підлітка. Наприклад, він вивчить мову та знайде місце у класі. І тоді реакцією на пропозицію іншого варіанта може стати „дякую“. Батьки можуть дуже співчувати своїм дітям, коли у дітей закінчуються сили. Чим батьки можуть підтримати? Можуть спробувати це компенсувати. Як тимчасове завдання, як не назавжди. Наприклад, поставити іншу страву на столі, підліток захоче – з’їсть; або взяти якісь запасні речі із собою, щоб не перевантажувати його вибором у моменті. І звичайно треба придивитися до підлітка – що так багато сил забирає?
Кожен із вас може пригадати себе виснаженим. Ось ти вже взувся, а тобі кажуть „одягни ці джинсики, вони тобі більше пасують“. І тоді ваша реакція, яка може бути? „Можна, я нікуди не піду?“.
Ви не можете вкласти свої сили в підлітків, щоб вирішувати ці завдання. Хоча якщо я не втомилася, і мені мій друг каже „А одягни ось ці джинси, вони тобі так пасують“ – тоді я думаю, „О, яка чудова ідея, взагалі чудова“. Я про це не подумала, і я з вдячністю приймаю його пораду. Але якщо я виснажена, це для мене перестимуляція. Візьміть на себе поки що це завдання – ставити підлітка перед меншим вибором. Їм швидко буде двадцять років, і ми їх не зловимо. Поки можна ці речі потягати і думати „Моєму підлітку ще десять років, він ще зі мною“.
Якщо маленькі не тягнуть якоїсь життєвої ситуації, вони стають такими плаксивими, такими неприємними. Ви робите звичайне, а у відповідь зустрічаєте крихкість. І ви змушені – втомилися ви, не втомилися – ви змушені бути батьками.
Сил вам, батьки.
До побачення.